![]() |
||
kan ikke skjule det faktum at det lages få interessante og viktige filmer i Norge. Og da hjelper det ikke om Norsk Film nedlegges til fordel for et filmfond. |
||
"Gode historier" skal
visstnok redde den norske filmen. Derfor ble alle lykkelige i
fjor høst da regissøren Pål Jackman frembød
en underholdende "Detektor". Enda gladere ble mange
av oss da Hans Petter Molands viste oss sitt "Aberdeen".
En film som også har et eksistensielt alvor utover den
"gode historien". Dessuten 1. Et stort flertall av norske kortfilmer virker "funnet på". De er ikke skrevet ut i fra et intenst, personlig fortellerbehov, men åpenbart konstruert fordi det er "interessant og morsomt å lage film". De minner meg om det kunstneren Jonas Eggen sier om et flertall av norske billedkunstnere: -De tør ikke å vise seg fram; å legge sin sjel i det de gjør. 2. De fleste norske spillefilmer
avspeiler ikke samtiden. De handler enten om gode, gamle Norge
-gjerne 50 og 60-tallet- eller tar for seg det aparte livet på
landsbygda. Et hederlig unntak var "Schpaa", som vel
må være den viktigste norske spillefilmen de siste
årene fordi den faktisk viser oss et troverdig bilde
av Oslo og Norge rundt årtusenskiftet. Syd Fields,
som regnes for å være en av verdens mest innflytelsesrike
filmdramaturger, har sagt at norsk film handler om en uvanlig
person som kommer inn i en vanlig situasjon, Kombinasjonen av disse to ubehagelige
momentene mangelen på personlig vri og samfunnsaktualiet-
gjør at norsk film ofte mangler et alvor, som igjen gjør
dem til etiske og estetiske lettvektere. Et høyt aktuelt
eksempel er kortfilmprosjektet "De 7.dødssyndene"
(som hadde premiere i fjor), hvor bare regissørene Frank
Mosvold og Dag Johan Haugerud våger å være
personlige. Dermed blir deres filmer interessante ut over "ha-ha-ha"-dimensjonen.
Mange kritikere mener "dødssyndene" (syv kortfilmer
er satt sammen Min filminspirator gjennom mange
år, klipperen og altmuligmannen Terje Paasche, mener hovedproblemet
er at det lages for lite film i Norge. "Virkeligheten" er alltid knyttet til den ide og den klasse som har makten i samfunnet; Og det er faktisk ingen tilfeldighet at Lars von Triers suksess i stor grad skyldes at han har oppdaget dette. Her i Norge, som i de fleste europeiske velferdssamfunn, har en symbiose av en etter hvert utdatert arbeiderklasse og et borgerskap på nedtur skapt den nye herskerklassen; Den øvre middelklasse. Dens medlemmer dominerer totalt, og styrer det politiske og organisatoriske liv, bedriftene, media og kulturen. Ulik tidligere herskerklasser ønsker den å gjøre alle lik seg selv, og den er til og med like mye preget av progressive ideer som det motsatte. Det er den øvre middelklassens småborgerlige rasjonalitet vi alle styres etter, også kongehuset. All kunst og kultur som er interessant, er knyttet til denne samfunnsklassens syn på sannhet, skjønnhet og etikk. Jeg har tidligere dissekert småborgerne, og viser til kronikken "Om middelklassens kulturtyrrani og utviklingen av en ny filmestetikk" i Morgenbladet, som stod på trykk 13.november 1998 (den ligger nå på avisens internettsider).Parallelt med denne samfunnsklassens småborgerliggjøring av virkeligheten, går en annen og ikke mindre interessant, strøm; En amoralitet, som først og fremst brer seg blant unge mennesker. De føler seg ikke lenger forpliktet til å gå de etisk høyverdige stiene, men tar gjerne snarveier for å oppnå sine mål. Ja, handler ikke blant annet "Schpaa" om dette? Amoraliteten skyldes i hovedsak oppløsningen av det tette samfunnet og de gamle normsysteneme, og kan også knyttes til velstands- og velferdsnivået. Kort kan grunnlaget for de to hovedstrømmene oppsummeres på følgende måte: 1. En rasjonalisering av virkelighetsbildet styrt av en vitenskapelig reduksjonisme og ultraliberalistisk kapitalisme. Alt, også følelser og metafysikk, kvantifiseres og gjøres salgbart. Det som ikke kan måles eller veies, eksisterer ikke! Det er trolig ikke lenge til også at en følelse kan uttrykkes i en matematisk formel. Lykkepillen gjør allerede at vi kan kjøpe en alternativ følelsesmessig tilstand. Alle livsarenaer underlegges et rasjonalistisk-funksjonalistisk verdensbilde hvor det ikke finnes noen flukt fra den nye herskergruppens totale dominans. Overgangen fra mythos til logos er i ferd med å bli fullført av velutdannede småborgere med kuleramma i den ene hånda og penis i den andre! Ja, kanskje hadde Camus rett når han hevdet at det moderne mennesket leser aviser og bedriver utukt? De gamle pythagoreernes ide om at alt er tall, er i ferd med å bli et konkret faktum. 2. En ny amoralitet basert på
et hedonistisk narsissusprinsipp. Velstands og velferdssamfunnet
er i ferd med å bli et arena hvor plikt og krav avløses
av ren egoistisk lyst og shopping. Behov tilfredsstilles umiddelbart,
om det så gjelder hamburgere eller sex. Den sosialdemokratiske
maskinen har skapt vakre og Ikke bare er vårt samfunn,
men også den virtuelle virkeligheten (som kommer til å
erstatte vår form for sosialitet), som skapt for folk som
lever rasjonelt og uten en klar overordnet estetikk. I en såkalt
kunstig virkelighet vil fremtidsmennesket utspille sine egne
dramaer. David Cronenberg, mannen bak fantastiske "Crash",
tegner opp en slik virkelighet i sin siste film "Existenz",
som for øvrig kan leies på video. "Existenx"
er et virtuelt spill hvor det finnes mange virkelighetslag, og
når en kommer inn i det, blir det snart vanskelig å
skjønne hva som er den "virkelige virkeligheten".
Småborgerliggjøringen, amoraliteten og virtualiteten
er de mest interessante bakteppene for kunstnere som vil være
i nåtiden og samtidig ønsker I det jeg i fjor sommer så "Frihetens Fantom" av Bunuel og "Amarcord" av Fellini på Cinemateket, reflekterte jeg over hvor heldige disse landene var som hadde filmskapere som så genuint og ekte avspeilet sine samfunn og sin tid. Hva gjør vi så konkret for å oppnå en lignende samtidsavspeiling i Norge? Hvordan få en sann, norsk samtidsfilm som virkelig berører oss og sier noe om den tiden og det samfunnet vi lever i? Holder det å nedlegge Norsk Film, for så å erstatte selskapet med et filmfond? Skal vi lene oss på positive, offentlige initiativ a la "De syv dødssyndene"? Eller er det kanskje slik fremdeles at kunstnerne filmskaperne- selv må gjøre hovedjobben?! Problemstillingen får meg til å tenke på gamle Rene Descartes, som i sin epokegjørende filosofi analyserte seg helt ned til grunnsteinene, for så å bygge et nytt hus på det fundamentet han selv hadde laget. Det er mange svar på disse kompliserte problemstillingene, men en metode og tre perspektiver kan være en vei å gå: 1. Det eksklusive kunstnerkollektivet må gjenetableres som arena for nyskaping. Grupper av filmskapere bør gå sammen og definere klare mål og metoder for å få en bedre norsk film. 2. Gruppene må foreta en analyse av samtiden, for å finne ut hvem det er som har makt, hvem de avmektige er, og hva som er riktig og galt, stygt og pent i det norske samfunnet. Det kan jo være at jeg tar feil når jeg hevder at det er en øvre middelklasse som har makten, og at all kunst reflekterer denne klassen. Men uansett; Tenk på alle de ideene til film en slik analyse vil gi!? 3. Norske filmskapere kan hente energi, inspirasjon og ikke minst ideer fra de gammelnordiske mytene. Allerede i 1913 proklamerte Pär Lagerkvist følgende: "Borde det ej alltid vara självfallet för de nordiska folken att i tider av litterär dekadens gå tilbaka till den isländske litteraturen för att löga sig i dess friska, hälsogivande bad". Den svenske poeten Håkan Sandell, en av to forfattere bak den omstridte poesiboken "Retrogardism", mener det er mye interessant å hente fra det gamle mythos; Ikke minst når det gjelder arbeidsmetoder og form. Han peker blant annet på regissørenes regissør, den italienske filmskaperen Piero Pasolini, som en eminent retrogradist; Altså en person som bruker fortidens kunnskap for å kunne beskrive sin samtid. 4. Eventuelle filmgrupper bør lage skisser av mulige fremtidsscenarier. Hvordan ser Norge ut om 50 år? Har jeg rett når jeg hevder at vi går fra sosial tilhørighet til virtuelle opplevelsesverdener? Gjennom å lage scenarier basert på realistiske, vitenskapelige antakelser om fremtiden, vil filmskaperne kunne få viten om vår felles fremtid og samtidig få mange ideer til aktuelle produksjoner. I følge det romantiske kunstnerparadigmet var det de store geniene som skapte den eminente kunsten. I dag handler det først og fremst om kunnskap om oss selv og samfunnet. Og den må man gå sammen om å få.
|
||
![]() |
Oppdatert 07.01.02 |