![]() |
||
Knut Sweeney
gjendikter
|
||
|
KURT SWEENEY GJENDIKTNINGER FRA U.S.A. Tre amerikanere som delvis overlapper hverandre i tid; Emily Dickinson, Wallace Stevens og Charles Wright et tidsrom som strekker seg fra da Dickinson skrev sine første dikt seint på 1840-tallet og fram til Charles Wright som fortsatt gir ut nye diktsamlinger i dag. Dickinson er oversatt til norsk av bl.a. Inger Hagerup og Paal Brekke og finnes i forskjellige antologier. Hun publiserte ingen samlinger i sin egen tid, diktene er stort sett uten titler og har derfor nummer. Stevens ga ut en rekke samlinger f.o.m. debuten ”Harmonium” i 1923, og er blitt stående som en innflytelsesrik poet i den engelskspråklige verden. Wright har publisert siden midt på 60-tallet og underviser i dag ved et universitet på østkysten. Både han og Stevens venter fremdeles på å bli presentert i bokform her i landet. Jason Ranek er bosatt i Tønsberg med sin norske familie, har publisert samlingen ”In the Garden of the Midnight Sun” i 1999, kommer neste år ut med samlingen ”A Way of Being in the World”, og skriver nå på et større arbeid basert på Vigelands skupturer i Frognerparken. Alle dikt av ham presentert her på norsk er fra dette arbeidet.
WALLACE STEVENS (1879-1955)
SØNDAG MORGEN (Sunday Morning) I
Morgenkåpens mjuke fred, og sterk Kaffe og frukt i en stol i solen, Og en tropefugls grønne frihet På et teppe forener seg for å Løse opp hellig stumhet fra gammel ofring. Hun drømmer litt, og føler den gamle Katastrofen som trenger seg mørkt på, Slik en ro blir mørk blant fyrlykter. Den duftende frukten og fuglens grønne fjær Er som ting i et opptog for de døde, Som snor seg lydløst over et helt hav. Dagen er som et lydløst, helt hav, Lagt stille så hun i drømme kan gå Over vannmassene, til tause Palestina, Stedet der blodet og graven regjerer.
II Hvorfor skulle hun gi sitt beste til de døde? Hva er guddom som bare framtrer I lydløse skygger eller drømmer? Finner hun ikke i solens stråler, I duftende frukt og grønne fugler, eller I jordens skjønnhet og lindring, Ting like kostbare som himmelens idé? Guddom må leve inne i henne: Som regnfølelser, eller snøfallsstemning; Som ensom sorg, eller den høye gleden Når vårskogen våkner; som vindblåst Lidenskap på våte høstnattveier; Alt det gode, alt det vonde, og også huske sommerkvisten og vintergreinen.
III
Skyenes Zevs var ikke kvinnefødt. Ingen mor ga ham melk, ingen god jord ga Hans myteperson faktenes store stil. Han gikk blant oss, som en konge stille, Sikker går rundt i sin egen hjorteflokk, Til blodet i oss, blandet sammen med kysk Himmel, fylte begjæret så totalt opp At hver hjort skimtet det i en stjerne. Slår blodet vårt feil? Eller blir den til Paradisets blod? Skal jorden bli det Nærmeste som vi kommer Eden? Himmelen blir bedre enn den vi ser nå, En del av både slitet og smerten, Nesten like viktig som kjærlighet, Ikke bare et blått og kaldt skille.
IV
Hun sier, ”Det er nok å se fugler Som før de flyr prøver ut i søte Spørsmål om duggen på gresset eksisterer; Men når de forsvinner, og gresset blir Borte for godt, hvor er da Paradis?” Det finnes ingen form for profeti, Ingen mytologisk dyr fra graven, Eller skinnende underverden, eller Øy som gir sjeler et harmonisk hjem, Ingen visjon i sør, ingen skypalme I øverste himmel, som har holdt seg som Grønne April har; som vil holde seg Som minnet hun har om søte fugler, Eller behovet for Juni og kveld, kom Plett fullført av svalevingens tupp.
V
Hun sier, ”Jeg har nok men føler fortsatt Noe som ber om udødelig fryd.” Døden er skjønnhetens mor; det er hun Som skal gi oss alt vi ønsker og Drømmer om. Strør hun glemselens jevne Bladteppe over alle veier der vi gikk, Retningen sjuk sorg tok, hver eneste av de Der det smalt en seiers messingklang, eller Elskende ømt hvisket sin intimitet, Får hun også bøk til å skjelve i solen Så jenter som satt og så rett ned i Gresset reiser seg opp og står på beina. Hun får gutter til å stable ny frukt På bortglemte fat. Jentene smaker Og går lidenskapsfullt gjennom bladteppet.
VI
Gjør døden ingen forskjell i Paradis? Faller aldri moden frukt der? Eller henger Greinene fulle i sin himmelske sky, Frukttunge, som også ligner på jorden, Med vassdrag som våre som søker hav De aldri når, samme strandbredder som Aldri kjenner at bølgene slår? Hvorfor legge frukt på de breddene, Eller spre fruktduften langs de strendene? Hadde de bare våre farger der, Silken vi vever i ettermiddagen, Strenger vi plukker på sløve gitarer! Døden er skjønnhetens mor, mystisk, og I hennes brennende barm finner vi Jordens mødre som venter, søvnløse.
VII
Spenstig og følelsesfullt skal menn i en ring En sommermorgen sammen synge ut I største jubel sin pris til solen, Ikke som gud men som en mulig gud, Naken blant dem, som et utemt opphav. Og sangen synges som sangen om Paradis, Fra blodet og opp igjen i skyene; Og i hver sangstemme vil etter hvert tone Deres mesters nytende vann og vind, Trær, som erkeengler, dalføres gjenklang, Som synger blant hverandre lenge etterpå. De skal kjenne godt et himmelsk fellesskap Mellom menn som dør og sommermorgen. Og hvor de kom fra og hvor de skal gå Vil duggen på beina deres vitne om.
VIII
Hun hører, på vei over lydløst vann, En stemme si, ”Graven i Palestina Er ingen sted der sjelene venter. Det er Jesus´ grav, der han engang lå.” Vi lever i solens gamle kaos, Eller eldste bånd mellom dag og natt, Eller øyboers usikre, ensomme frihet, Uten noen vei vekk fra vannmassene. Hjort går oppe i våre fjell, og rype Plystrer rundt oss sine frivillige skrik; Bær modner seg søte i utmarken; Og innunder himmelens store kuppel, Om kvelden, gjør lette flokker med duer Tvetydige bølgebevegelser Nedover mørket, på utspredte vinger.
OM MODERNE POESI (Of Modern Poetry)
Tankens dikt som finner ut hva som vil Være nok. Men som ikke alltid måtte Finne: scenen var klar; det som sto i Manus ble gjentatt. Så ble teateret Forandret. Fortiden var en suvenir. Det må leve, må lære seg hvert steds stemme. Må konfrontere tidens menn og møte Tidens kvinner. Og må tenke på krig Og finne ut hva som er nok. Og lage Seg en ny scene. Og stå på den scenen Og, som en evigsulten stemme, langsomt Og gjennomtenkt, si de ord som i øret, I tankens fineste hørsel, gjentar, Nøyaktig, det den vil høre, når et Usynlig publikum hører, ikke På stykket men sin egen stemme Som blir sagt som to personers ene Følelse, to følelser som blir en. Stemmen står metafysisk i mørket, slår på Et instrument, slår en tjukk streng, som lager Lyd som plutselig klinger riktig, Korrekt gjengir tanken, og kan hverken ta Tonen under eller tvinge den over. Det er Å finne komplett, som en mann som står på Skøyter, en kvinne som danser, en kvinne Som kammer håret. Diktet tanken fant.
IDÉ OM ORDEN VED KEY WEST (The Idea of Order at Key West)
Hun sang om mer enn sjøens eget salt. Vannet ble aldri til tanke eller stemme, Som en kropp helt kropp, som flagrer sin Tomme skjorte; men i sin mimikk Slapp den ut rop, ga alltid et rop som Ikke var vårt men likevel ble forstått, Havets egen umenneskelighet.
Sjøen var ingen maske. Og ikke hun. Sang og vann var ingen blandet klang Selv om det hun sang var det hun hadde hørt, For sangen uttalte hun ord for ord. Kanskje det rørte seg i alt hun sa Vannet som kverner og vind som gisper. Men det var hun og ikke sjø vi hørte.
For hun satte sammen sin egen sang. Sjøen med sin hette og tragiske gest Var bare et sted der hun kunne synge. Hvem sin sjel? sa vi, fordi vi visste Det var den vi søkte etter og også Ofte ville spørre om mens hun sang.
Om det bare var sjøens mørke stemme Som kom opp, farget av alle bølger; Eller stemmeklangen fra en ytterste Sky, fra korall sperret inne bak vann, Ville det være den klareste luft, Luftens tunge tale, sommerlyden Alltid gjentatt hver sommer og aldri Noe mer. Men det var mer enn en lyd, Mer enn stemmen hennes, og vår, blant Alle meningsløse fall i vann og vind, Kunstferdig avstand, bronseskygger på Høye horisonter, fjellstore landskap I hav og himmel. Stemmen hennes ga Det himmelblå sin klareste forsvinning. Hun målte for timen en egen tid. I sin sangverden sto hun som eneste Kunstner. Og når hun sang mistet sjøen Alt salt og vann for å bli det som skjedde I selve sangen. Og mens vi så hun Gikk der på egen hånd, visste vi at Eneste verden som eksisterte For henne var den hun laget sangen i.
Ramon Fernandez, når sangen holdt opp Og vi snudde oss mot byen, si hvorfor Lyset som lå og skinte på vannet, Lyset fra båtene ankret opp der, Mens natten falt veltende i luften, Mestret natten og skilte sjøen ut, Ga hvert klima farger og hver pol sin brann, Ga natt sin faste, magiske fordypning.
Ramon, dette raseriet etter orden! Rasende lage ord som ordner sjøen, Ordner inngangen til fjerne stjerner, Inn til oss og alle våre opphav, Med skapere klang, mer sjelsterke oppganger.
FORORD TIL HVA ER MULIG (Prologues to What is Possible)
Tankene var lette som en enslig person i en båt til havs, En båt ført framover av bølger som ligner et lysende roermannskap, Som ror åren, som om de er helt sikre på kursen mot målet sitt, Og bøyer seg ned og drar seg rake opp igjen med trehåndtak, Våte og skinnende i sin store, hele bevegelse.
Båten var av stein som hadde mistet all vekt og som tyngdeløs Bare hadde beholdt opprinnelsens sterke, sjeldne glans, Så han som sto støtt oppreist i båten og så framfor seg, Ikke så ut som en som skulle ut og vekk fra alt det velkjente. Han hørte til og var del av fartøyets fjernt-fremmede utgangspunkt, Del av flammespeilet på framstavnen, symbolet, uansett hva det var, Del av den glassaktige kjølen som seilte over saltvannsskummet, Ensom på reisen, som en lokket med av en stavelse uten betydning, En stavelse han med stor overbevisning følte Eide en betydning han ville ha adgang til, Betydning som, når han gikk inn, ville knuse båten og stanse mannskapet opp, Som ved midt i et mål, et øyeblikk, stort eller lite, Langt fra hver strand, fra hver kvinne og hver mann, uten behov for noen.
II
Metaforen skremte. Tingen han ble sammenlignet med Var umulig å kjenne igjen. Likhet med ham gikk bare så Langt, og ikke lenger, eller det var mellom ham og de Tingene han ikke gjenkjente noe som skulle kunne se kjent ut, Noe og noen inne i hypotesene som Mennesker tenkte over om sommeren mens de halvveis lå og sov.
Hvem, for eksempel, var inni ham, som fortsatt ikke var sluppet løs, Snerret og ventet, på ham, som våknet og oppdaget, Som om alt han hadde arvet av lys plutselig økte Gjennom en fremmed farge, en ny og usett, svak skjelving, En enslig ildtunge, som slikket kraftig, som han ga både Navn og forrang framfor sine hverdagslige vanlige
En tunge som ga de virkelige tingenes stemme mer, Slik noe som er først å se blant trær i Nord Gir dem hele stemmen som stammer nede fra Sør, Slik det første lyset på kveldshimmelen om våren Skaper, ved å gi alt, et univers ut av ingenting, Slik blikk eller berøring viser langt mer enn man venter.
TRETTEN MÅTER Å SE SVARTTROST PÅ (Thirteen Ways of Looking at a Blackbird)
I
Blant tjue snødekte fjell Rører det seg bare Svarttrostens øye.
II
Jeg var av tanker tre, Som treet Der tre svarttrost sitter.
III
Svarttrosten virvler i høstvinden. Som en liten del av mimespillet.
IV
En mann og en kvinne Er en. En mann og kvinne og en svarttrost Er en.
V
Jeg klarer ikke velge mellom Gleden ved ord bøyd Eller ord slengt ut, Svarttrost som plystrer Eller etterpå.
VI
Istapper fylte hele vinduet Med rått glass. Svarttrostens skygge Gikk der, fram og tilbake. Stemningen Så i skyggen En årsak uten formulering.
VII
Tynne menn i Haddam, Hvorfor tenke på gullfugler? Ser ingen svarttrosten som Går rundt kvinnene som Står rundt dere?
VIII
Jeg vet om ordtoner Og klar, kraftig rytme; Men vet også at Svarttrosten er en del I det jeg vet.
IX
Dit svarttrosten fløy og forsvant Viste kanten På en av mange sirkler.
X
Å se svarttrost Som flyr gjennom grønt lys Ville også få deilig lyd Til å skrike ut skarpt.
XI
Han red gjennom landet I en glassvogn. Og kjente frykt én gang, Når skyggen fra kjøretøyet Fikk ham til å se Svarttrost isteden.
XII
Elvestrømmen går. Svarttrosten flyr sikkert.
XIII
Kvelden kom allerede klokka tolv. Det snødde Og skulle fortsette å snø. Svarttrosten satt På ospegreinen.
CHARLES WRIGHT (1927 - )
HYLLE PAUL CÉZANNE (Hommage to Paul Cézanne)
Om natten, i månens fiskelys, holder de døde varmen I våre klær, og strør jordene. Vi samler det om morgenen, duggvått papir og tøybiter. Som oss, bryter de sitt lys. Som oss Sier de det samme om igjen, vil ha det helt riktig. Som oss, roter vann opp deres navn.
Iblant ligger de som blad i sine små skip, og krøller seg rundt kantene. Kommer iblant inn, i våre sko, og går Fra speil til speil. Eller ligger hos oss med hanskene tatt av Og tar på kroppen vår. Eller hvisker i I en krok. Eller venter som konvolutten på pulten.
De strekker seg fra krysantemum. De sender beskjeder gjennom havreaksen. De gir svar som ruster på stengler og tørre blad.
Vi gnir dem av huden.
Hvert år er døde mindre døde, og trykker Nær overflaten på alt. De begynner å huske tausheten som tok dem dit. De begynner å telle opp det inntjente i sine skitne hender.
Brilleglass løsner, og flyter som små korn tilbake til standbredden. De peker på sine favorittord Som gror rundt dem, som viser seg som dem for første gang: Tett ved hver betydning åpner de seg opp.
De står der, vage, uten vondt, Med uerstattelig jord under neglene. De står der, og tilbake kommer Musikken fra alt, stavelsene
Fra stolen som brenner, fra lysets livsformer. Tilbake kommer alt. Og det de gjentar, og det de gjentar, Er sangen våre fedre synger.
I brattheng, i sukk, Forklarer havet seg, rygger fra og fyller De rom den ikke kan unngå, rom I svarte sko, med blikket revet opp knyter de hender: Vi ser på oppe fra toppen, Havet eser og synker, rommet Fylles og tømmes, horisontbladet Lyner tidlig kveldssol.
De døde er alltid der I havets hvite munn. På nytt og på nytt, gjennom tenner, forteller De fortellingen som enhver kan utenat: Husk på meg, si navnet mitt. Når månen drar gjennom skjorten, Når vannets hånd står og blir til lysets hånd, Husk på meg, si navnet mitt .
De døde er kadmium-blå. Vi sprer dem fra paletten som flate og blokk.
Vi legger dem lagvis, strøk på strøk I trinn og økende masse, i loddrett opp fra jorden.
Velge, og så legge dem inn, Blå og en blå og en pust,
Sirkel og klatt, kors, kryss, krok, og hull, Legge dem i lag. Vi myser og gjør dem som linjers terrasse.
Og vi kommer imellom, og roper ut, Og stirrer opp mot himmelens skyvindu,
Og beføler snodd sypress. De døde skjønner dette, og holder kontakt,
Hånd rasler med hånd i sitrontrærne, Flagg, og fra hatets store sil
Til pulver og ingenting. Døde er kadmium-blå, og de forstår.
De døde blir hos oss. Som skygger vugger de i hagen, reine, svarte, Mellom eiketreet og parasollen.
Over oss er de svære i natteluften. I høyt gress snur de med Dyrekretsen. Under beina våre er de hvite med snø fra tusen år.
De har med fargetråd og silke i kurver For å ordne på det vi går rundt kledt i, Legger opp, syr, setter i knapp, ny lapp. De ligger som sting i skjorteermet, holder oss sammen.
De blåser bort siste blad. De sklir som en flom inn i himmelens strøm. Overalt flyr de.
De døde er knep og forsvinning Vi tror på. som plommeblomster, som hvite penger fra regn. De sukker i lommer inni luften.
De venter oss inne i våre rom, Små, lysende kloder I innerste hjørnet, nær taket, svever, tenker våre tanker.
Ofte rekker de ned en hånd, Eller gir et ord, løser oss fra kroppen så vi blir som dem. Vi ser kroppene våre som ligger på sengen.
Vi ser og snur oss vekk og går.
Og slik blir vi det vi ville bli, preteritum og forvandlet, En kule, en lysskive, sang uten ord Og vi snakker om oss I tredje person, mens vi ser armen Fortsatt løftet fra sengen, fingrene flammer som slikker den tømte luften.
Men får høre det er for tidlig. Får høre vi må snu om, legge oss ned, la armene hvile langs kroppen, Stemmene stiger mot oss som dis
Og dugg, det går bra, går bra, går bra . . .
De døde faller rundt oss som regn. Kommer ned fra siste sky i seint lys for siste gang Og siler ned i jorden.
De lener seg oppoverbakke og ser mot nord. Som gress, Bøyer de seg mot sjø, slår de mot kveldsolen.
Vi ornamenterer og syr sammen. Men hva bryr døde seg om ordenes marginal, Trygge som de står kledt i melk? Hva bryr de seg om en ny stils brautende fasong?
Og hvem vet om den snøen vi har i hjertet Er prinsipp stort nok?
Våren plukker vindens hårstrå. Høyt i natten blir speilet heist opp og teppet tatt av. I det snor vi som stjerner.
Foran oss, gjennom mørket, slår de Døde sine trommer og roter opp gule blad.
Vi er her, med beina i jord, og hoder slengt opp mot natt, Mens stjerner strømmer og blomstrer bak trærne.
Det gryr, skyer samles, vi ser Fjellet gli fra øst på dalbunnen, Komme sammen i rykk og napp. Bak sitt slør, ruller karlsvogner rolig Bortover himmelen, kongelig som svart kaffe . . .
Hvem sin salve går god for de døde? Hvem sin tunge biter så lite at den taler for dem?
Det vi får i drømmer skriver vi i fargen blå, Eller som notiser til skyene. Vi venter om kvelden på regn og klar himmel. Våre ord er ord for støvet, lagt i undertoner, Vårt kroppsspråk lindring for vinden.
Vi sitter på bar bakke og strekker lemmer, Hamstrer sorgens små tuer samlet sammen i hjertet.
BARNDOMS KROPP (Childhoods´Body)
Dette et tau stjerner jeg har festet til hånden. Dette et tog som drar de dødes veike fingertrykk.
Det er ikke nok å synge og begynne igjen. Det er ikke nok å forfalske alfabetet
Og prøve å høre det Hjerteslaget jeg prøver å høre, som kommer som går, Og holder liv i verden,
Mine dikt nå i et språk Jeg endelig forstår, Små salttabletter gnidd glatte av vinden.
Det er ikke nok å forandre snirkler.
(Dypt vann er det minnealbum beviser, lyset skarpt men så mjukt)
Månen drar sine kroker Gjennom tjern og elvebunn.
Dette er en munn snø og en munn blod.
KOMPONERT I ROSA OG GRÅTT (Composition in Grey and Pink)
Opp som fugler flyr dagens døde sjeler, søster, Himmelen dekker seg og kaster loss. Og fortere enn stjerner går kroppen i jorden.
Varmen henger som dis fra trærne. Sommerfugl pumper gjennom ettermiddagens oppsparte brann. Rosen fortsetter sin sikre opptur mot jeget.
Aske, kranser trampet på . . .
Jeg har en hvitglødende drøm der alt er utydelig Og ingenting tar slutt, dagene som varm melk sklidd gjennom skyer, Alles navn i krittskrift en gang og for alltid,
Sirius som går ned med stinkende pust . . .
Fedreløs, i mer enn stille vann, Vil jeg ha kjødet ferdig og sitte i et hjørne Løsgjort fra Gud, der de døde ikke synger i søvne.
OKTOBER (October)
Blad faller fra mine fingre. Smørblomster spres utover feltet som stjerner, stjernedis,
Langs jernbanen, blåses blad
Under sakte sky og de ni trinn opp til himmelen, Lyset i store flak gjennom trærne, Flak man nesten kan ta på.
Slik kommer forklarelsen, tror jeg, snar, Ivrig skjær gjennom trærne, Noe med rødt som faller vekk fra meg,
Luften begynner bli kjølig . . .
Og når det skjer Reiser jeg meg fra kroppen, lysende blodsknute, Klar til å ta imot mørket.
- Eller vinden tar og Bærer meg, bein for bein, opp og bort fra bakken, Brent av nattverd på tungen, glemt lengst nede i vinen.
EMILY DICKINSON ( 1830 1886)
POEM 536
Hjertet mot Vellyst først Og så fra Smerter Fri Og så små doser Medisin Som gjør Lidelsen sløv
Og så å sovne inn Og så om det er slik Forhøret bestemmer seg for Særretten til å dø -
POEM 524
Dratt av gårde til Dommen En Svær Ettermiddag Stor Sky som Dørvakt lener Skapelsen - studerer
Kropp er Gitt bort er Gitt opp En Kroppsløshet begynt Verdens To som Publikum spres ut Og Sjelen står - forlatt
POEM 539
De frelstes egen Provins Skulle vært Kunst frelse Ved å lære av seg selv Gravens egen Viten
Som Ingen forstår enn Den som holder ut sitt Eget indre Livs Oppløsning Den er Kyndig til å
Forklare Håpstapet Til De som stadig tror At Tapet er Døden Hver gang Inntil De blir vant - til
POEM 623
For Mennesket for seint Men tidlig nok for Gud Skapelse ingen hjelp å gi Men Bønnen fremdeles Vår
En førsteklasses Himmel da Når Jorden ikke kan nås Så gjestfri er da det fjeset Hos vår Gamle Nabo Gud -
POEM 632
Hjernen er mer enn Himmelen For står de tett i tett Bærer den ene den andre lett I hånden og Deg også
Hjernen går under Havets dyp For står de Blått mot Blått Suger den ene den andre opp Som Svamp en Bøttes vann
Hjernen er like tung som Gud For Veies de Gram for Gram Er de om mulig så forskjellig Som Stavelse og Klang -
POEM 446
Hun fikk se Topp hun aldri så ”Klatre opp,” sa jeg? Hun svarte - ” Nei” ”Med meg” sa jeg Med meg? Jeg la fram nye ting Født Dag Tauet Nettene legges på Og nå ” Vil ha meg som en Gjest?” Hun fant ikke sitt Ja Og da brakk jeg i to og se, Et Lys viste henne sin Glo, Større jo lenger vekk hun dro Heter det fortsatt ”Nei”?
JASON RANEK ( 1975 - )
BRO NR. 46: SINNATAGGEN (Bridge No. 46: Sinnataggen)
Nei gi meg hvit mjuk melk fra øyekjøtt og rosa puter nå munn hender vått kyss på leppen min og tårekinn men NEIIII ikke gjør seg til mer hviske-snakks nattasanger min seng bleie- rein meg pakket i naken natt vær nær denne lille meg sin småkropps hud som samler stjernerasets eksploderende gnistringssol klatrer mager og naken gjennom buken gjennom mammas sultne armer lurer En som sier drøm du nok en dag som vokser over stumt skrik aldri tatt vekk fra mørke klynger der tornens celler deler gutten som skal bli mann
BRO NR. 39: MANN, HENDER PÅ HOFTEN (Bridge No. 39: Man, hands on hips)
Redning fra den rolig rullende, Rolig brennede båten som er Verden fins i frase rein Og uforseggjort som sollys.
Ingenting er viktig som et kyss Engang var, som hjertets slag- Våpen nå er, for vi har mot Bare der det er mulig.
Kjærlighet hindrer som et brekt bein. Glem at sorg du har dekker Alt sammen som støvlag som Lenge har ligget over en urørt ting
I et mørkt rom. Om ditt lille liv Blir søtt en rotfrukt i gresset Eller billioner galakser stivner I livløse hjerner, så husk at ditt fjes,
Som du lenge har likt mest å Skamme, en dag vil gli som regn Gjennom midnattens gitter, Aldri nevnt blant myriader.
BRO NR. 41: MANN & KVINNE DANSER (Bridge No. 41. Man & Woman Dancing)
Visse vanskelige trinn, Vonde innoverskritt, Har gjort det mulig For oss å oppriktig Elske livets lære
Om denne dansen. Skyggen din følger Min, utprøvende Som pust, men snart Speiler den en
Fullt fremmed rytme, Udrømt i mine Seine bein. Men takten Tillater ingen innblanding, Og igjen danser du
Innenfor den Felles pulsen. Nesten aldri har Tausheten som tanke Lagt seg mellom oss
Og dansen, musikk Og en idé helt Pakket inn i Disse melodier. Eneste hinder er
Alt vi vet: at både Muskler og sanger Forsvinner. Blir du her, Når åpningen du Elsker er over,
Og tar meg gjennom Midtpartiene, Finalens siste Solo, inn i stillhet Og neste sats?
BRO NR. 10. UNG MANN, HENDER PÅ RYGGEN (Bridge No.10: Young Man, Hands Behind His Back)
(Poet)
Er det mangel på empati som gjør at Mine ord unngår glansen jeg vil de Skal fortjene i mørke, tommer timer, I tomhet som snor seg ut fra Vindens blå og tømte boksider?
Kan man begynne på nytt med ingenting, Skape om sinne til sang på én natt I full ærlighet? Før svaret kommer, Lar jeg spørsmålet stå gjemt og Vente i min persons egen slagskygge,
I det taushetsløftet jeg uansett bryter. Subjektiviteten er min eneste Mulige los. Å kjenne t.o.m. Værens simpleste mysterium Gjør ingen forskjell, for jeg er en
Alene med andre blind mens jeg blir Lurt. Og vet hvordan en elskers hånd Kan dra seg vekk og inn i skygge, At angerens støv legger seg over Disse ordenes vrakrester. Men
Er ett liv nok? Har jeg snakket Meg inn i et hjørne der brødre, Venner angrer på at de visste om Navnet mitt? Om jeg kunne ta tilbake alt Jeg har sagt, stengt inne mellom
Egeninnsikten og begjærene, Ville hjertet fortsatt snerre under kraven, Sjel skjemmes ut i bønnen? Taushet Er noe bortenfor meg Mine aller innerste tanker redder
Seg inn i mine mest egenkjære ord. Så la meg sky all ironi og si, Uten pretensjon, at jeg ser på meg Som en tosk. Med tomme hender. Men kanskje, med litt retning mot lyset.
|
|
|